Словарь української мови (1924)/караул
◀ каратись | Словарь української мови К караул |
караулити ▶ |
|
Карау́л, лу, м. (Заимств. изъ русск. языка) = Калавур. Як опанували Умань, то й поставили усюди свій караул. ЗОЮР. I. 299. Ой кругом церкви, церкви січової караули стали. Нп.