Лиш плила бим шипочучи у гори Карпати,
І співалаб, шипотїлаб, близь його там хати:
Добрий день, Іване, добрий день Іване,
Добрий, добрий день, Іване.
Як бим була соловейком, що в ночи співає,
І в серденько чародїйно мир, любов вливає:
Попри хату, де він жиє, в зеленому гаю,
На весь голос щебеталаб: Тебе лиш кохаю,
Люблю, тя, Іване, люблю тя Іване,
Люблю, люблю тя, Іване.
А я люблю Петруся,
Та сказати бою ся:
Ой біда не Петрусь,
Біле личко, чорний вус.
Била мене матуся,
Що я люблю Петруся:
Ой біда не Петрусь,
Біле личко, чорний вус.
Хоч ти мати мене вбий,
Таки буде Петрусь мій:
Ой біда не Петрусь,
Біле личко, чорний вус.
Як не виджу Петруся,
То від вітру валю ся:
Ой біда не Петрусь,
Біле личко, чорний вус.
Як побачу Петруся,
Попід боки беру ся:
Ой біда не Петрусь,
Біле личко, чорний вус.