Хай мати молодшої доні пильнує,
Бо старша сеї ночі втекла».
На білого коня посадив він її,
Сів на шпаковатого сам,
А ріг свій мисливський завісив при боці.
«Ніщо не загрожує нам».
Так їде лорд Віллям та все позад себе
Знай зиркає оком одним.
Е, їде лорд Дуглас з сімома синами,
Женуть у погоні за ним.
«Злізай, Маргарето кохана! — він мовить, —
Візьми в руку мойого коня
Щоб я твому татові й всім братам твоїм
Доказав, що я всім їм рівня».
Держала коня вона в білій руці,
Не скрикнула, не заквилила,
Коли всі брати в бою тім полягли
І вітця тяжка рана звалила.
«Здержи свою руку, мій Вілляме любий!
Які ж твої вдари страшні!
Коханців багато знайти ще я можу,
Та батька другого не буде мені».
Вона взяла хустку біленьку, тоненьку,
З голландського знай полотна,
Зав'язала батькову рану червону,
Червонішу гаразд від вина.
«Вибирай, Маргарето, — озвався лорд Віллям, —
Тут зістанеш, чи їдеш зо мною?»
«Та поїду, мій лорде! — вона відказала, —
Бо зробив ти мене сиротою».
Підсадив він на білую клячу її,
Сів же на шпаковатого сам,
Сторінка:Іван Франко. Твори в 20 тт. Т. 18. Переклади (1960).djvu/120
Ця сторінка вичитана
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/be/%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._18._%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%B8_%281960%29.djvu/page120-1024px-%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._18._%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%B8_%281960%29.djvu.jpg)