Тру бай зупиняв його. Стій, безумний 1 Хіба забув, що це ватажків плінник? Що він казав нам берегти його? Розбійники й Васюта. Ватажків плінник? Ну, а де ж ватажко? Труб ай. Еге ж! Ватажко копієм зранив Його, зіпхнув з коня, то ми відтак Коня спіймали, а потім найшли Оцього панича у корчах. К у н а ш. Люди, Чи нелюди! На що я вам потрібний? Пустіть мене! Чурило. Го, го, який прудкий! До любки, певно, квапишся? О, маю Надію в Бозі, що ще цієї ночі Повиснеш тут на дубовій гілляці. Кунаш. Пустіть мене! Я ж вас не зачіпав! Я не із княжих. Скарбів ні добра Не маю,— пощо ж вам мене тримати? Т рубай. Тай справді, нам тебе до хріну треба. Та що, небоже, наш ватажко нам Казав тебе зловити, завести Сюди і берегти, аж поки він Не вернеться. Кунаш. Щоб він пропав, проклятий! У мене кожна хвиля дорога! Чурило. О, скорше сам пропадеш ти, поганче! Кунаш. Та розв'яжіть мене! У мене рана Болить. Я вмру, заким його діждусь. П а н ю т а. Давай, я гляну, що за рана в тебе. Це справді не по-божому так мучить Чужого чоловіка. Розв'язує йому руки, оглядав й перев'язує його рану. Поки він порається коло Кунаша і той лежить на землі, тихо стогнучи, розбійники розмовляють 143
Сторінка:Іван Франко. Твори в 20 тт. Т. 17. Драматичні твори (1960).djvu/144
Ця сторінка ще не вичитана
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6d/%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._17._%D0%94%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B0%D1%82%D0%B8%D1%87%D0%BD%D1%96_%D1%82%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%281960%29.djvu/page144-1024px-%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._17._%D0%94%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B0%D1%82%D0%B8%D1%87%D0%BD%D1%96_%D1%82%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%281960%29.djvu.jpg)