З а п а в а. Як тільки що заснула, ба, здавалось, Що ще й зовсім не сплю, коли це враз Тихенько відчинились двері і ввійшов Високий лицар весь у чорній зброї. Ішов нечутно, мов повітрям плив. Серед кімнати став, зирнув довкола, А потім в мене впер вогнисті очі, Я, мов мертва, лежу, дихнуть не можу, Гляджу на нього й мучуся згадками: Хто це такий? Нараз з лиця цього Спада візір і бачу — ох, і досі Мороз по мні проходить!.. Гостомисл. Та вспокійся! Це ж сон, мара! З а п а в а. Боюсь, щоб та мара Не віщувала нам якого лиха. Бо слухай: в лицарі тім пізнаю Покійного вітця. Та ж борода, Ті вуси, тільки очі в десять раз Яркіш горять, аж серце прошибають. Глядів на мене, далі звільна-звільна Покивав головою. Аж тепер Я вздріла, що лиця на нім нема, Лиш кість. Підняв угору праву руку І помахав, мов звав мене до себе, — А та рука була зовсім без м'яса. А бачучи, що я лежу, він звільна Почав зближатися до мене — ах! Тоді я скрикнула і пробудилась. Гостомисл. Це дивний сон. За пава. Зовсім він вбив мене, Зламав мою всю силу. Гостомисл. Ну, так зараз Нема чого йому і піддаватись. За пава. Ні, Гостомисле! Нам якесь страшне Нещастя грозить. 130
Сторінка:Іван Франко. Твори в 20 тт. Т. 17. Драматичні твори (1960).djvu/131
Ця сторінка ще не вичитана
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6d/%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._17._%D0%94%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B0%D1%82%D0%B8%D1%87%D0%BD%D1%96_%D1%82%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%281960%29.djvu/page131-1024px-%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._17._%D0%94%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B0%D1%82%D0%B8%D1%87%D0%BD%D1%96_%D1%82%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%281960%29.djvu.jpg)