Був би, як мідь гучна й пуста, Й мертві були б мої уста. Хоть міг би я пророкувати, Знав тайники подій усіх, І віру міг могутню мати, Що й гори порушати б міг, А в серці б я любви не мав, Нічим би був, нічого б не здолав. І хоч би все добро своє Віддав я бідним без принуки, Хоч би і тіло та життя Віддав на смерть, на тяжкі муки, А в серці би любви не мав, Нічим би був, нічого б не здолав. Любов бо довготерпелива, Ласкава й смирна й знає честь, Независна, не пакіслива, — Любов за нас пішла на хрест. Негорда, чести не бажає, Терпить, відплати не шукає. Гнів їй далекий і все зле, Неправда й раз її не тішить, Лиш правда потішає все; Все зносить, кожному все лишить, Все вірить, все надію має, І все, і все перетриває. Любов ніколи не загине ! Хоч всі пророцтва заніміють, Хоч людська мова в безвість злине Всю мудрість в пил вітри розвіють Вона жиє, все оживляє, Вона все, все перетриває. 1875.
Сторінка:Іван Франко. Твори в 20 тт. Т. 15. Поезії (1960).djvu/497
Ця сторінка ще не вичитана
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/98/%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._15._%D0%9F%D0%BE%D0%B5%D0%B7%D1%96%D1%97_%281960%29.djvu/page497-1024px-%D0%86%D0%B2%D0%B0%D0%BD_%D0%A4%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%A2%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%B8_%D0%B2_20_%D1%82%D1%82._%D0%A2._15._%D0%9F%D0%BE%D0%B5%D0%B7%D1%96%D1%97_%281960%29.djvu.jpg)